- Zece ore faci ce-ți zice ea ? Orice ? - Așa am promis !
Nu veți arunca asta, dnă Frank, nu-i așa ?
Niciodată ! Este cel mai prețios dar primit vreodată.
- Pentru tata ! - Annele, nu mă așteptam la vreun dar.
- Uită-te ! Este un fular. - Da, văd !
Să-l porți în jurul gâtului ca o pavăză, știi tu !
Am împletit la el noapte de noapte. Mi-e teamă că arată mai bine în întuneric.
Este frumos. Mulțumesc, Anelle ! Mulțumesc !
Nu-i frumos ? E chiar drăguț. Mulțumesc, Annele !
- Pentru Mouschi ! - O să-i placă !
Iar asta este pentru tine însuți. De la dra Mac-Mac.
Haide ! Deschide-l !
Nu ai de gând să-l deschizi ?
- Haide ! Arată-ne ce este ! - Este un aparat de ras.
Nu este nou. Miep l-a luat la mâna a doua. Dar chiar ai nevoie de așa ceva.
- Dar pentru ce ? - Uitați-vă la buza superioară ! Vedeți ?
Vrea să se descotorosească de asta ?
Pune niște lapte pe ea și lasă pisica să te lingă.
Credeți că sunteți amuzant, nu ?
Uitați-vă la el, nu mai poate aștepta. Vrea să-l încerce acum.
Merg să-i dau lui Mouschi cadoul.
- Mouschi Mouschi !... - Ajunge !
Și în sfârșit, dar nu ultimul, pentru colegul meu de cameră, dl Dussel.
Ceva pentru mine ?
- Dopuri. - De pus în urechi.
Să nu mă mai auziți când mă mișc noaptea...
Le-am făcut singură. Încercați-le ! Vedeți dacă mă mai auziți.
Stai ! Să le pun... așa ? Asta ai vrut să spui ?
- Sunteți gata ? - Ce ?
- Sunteți pregătit ? - Chiar își fac treaba.
Au intrat ! Au intrat !
- Nu le mai poate scoate. - Care e necazul ? Scoate-le !
Scoateți-le !
Le-am scos.
Mulțumesc !
Iar acum hai să cântăm cântecul, tată !
Așteptați să ascultați cântecul de Hanukka, dle Dussel.
- Hanukka, Hanukka, scumpă sărbătoare... - Annele !
Annele, nu vom cânta cântecul în seara asta.
Vedeți, dle Dussel, este un cântec de bucurie și de fericire.
Cineva ar putea deveni cam prea entuziast când îl cântă.
Te rog, tată, hai să-l cântăm ! Promit că nu vom striga.
Bine, dar în liniște, Anne ! Sunt cu urechile la voi !
Ți-am spus să nu apari aici cu pisica aia.
Ieși afară de aici !
Care-i necazul cu tine ? Nu ai niciun pic de bun simț ?
- Dă pisica aia afară de aici ! - Pisică ?
M-ai auzit ! Ia-o de aici !
N-am nicio pisică.
Dle Dussel !
Nu e nevoie să fie vreo pisică.
Este suficient părul de pisică de pe hainele lui.
- Când vine în cameră... - Stați liniștit, nu veți mai fi necăjit !
- Ne vom descotorosi de ea. - În sfârșit, mă ascultați !
Nu o fac pentru dvs. Totul este doar în mintea dvs.
O fac pentru că mor văzând pisica aia mâncând toată mâncarea noastră.
Nu este adevărat. Îi dau doar resturi.
Nu-mi spune mie ! Se îngrașă pe zi ce trece.
Blestemata de pisică o duce mai bine ca noi. Deseară o dai afară !
- Nu ! - Dle Van Daan, nu puteți face așa ceva.
- Este pisica lui Peter. O iubește. - Anne !
- Dacă pleacă ea, plec și eu ! - Du-te ! Du-te !
Nu pleacă nici el, nici pisica. Ce se întâmplă cu voi ?
Este Hanukka. Te rog, Anne, cântă !
Hanukka, Hanukka, scumpă sărbătoare,
- Ne strângem în jurul mesei festive... - Annele !
Cred că ar trebui, mai întâi, să stingem lumânările.
Așa vom mai avea câteva și pentru mâine seară.
Tată, dar tu ziceai că trebuie lăsate să se stingă singure.
Sunt sigur că Domnul va înțelege stingerea lor.
Ne rugăm ție, Doamne Dumnezeule, care ne ajuți pe noi,
și ne dai voie să ne bucurăm de această sărbătoare !
- Amin ! - Amin !
- Cred că au plecat. - Ne-au descoperit !
Dacă ne descopereau, erau aici până acum.
Știu că a fost poliția germană. Au plecat după ajutor.
Poate că au fost cei de la Gestapo, căutau prin documente.
Sau poate alt hoț în căutare de bani.
Merg până jos.
- Ar putea fi încă acolo. - Anelle, este sâmbătă.
Nu putem ști ce a fost jos până nu vin Miep și dl Kraler.
Nu putem trăi în incertitudinea asta. Acum, te rog ! Te rog !
- Se spune că pot fi mituiți cu bani. - Suntem prea mulți.
- Repede, mergi pe scară și ia banii ! - Ține-ți firea !
Vrei să fii târât într-un lagăr de concentrare ?
Tu ai vrea să stai aici până urcă ei să te ia ?
Păstrează-ți cumpătul !
Să meargă cineva și să-l aducă pe tata înapoi !
- N-ai făcut destule ? - Vă rog, dle Van Daan !
Anne !
Îmi ridic ochii spre muntele de unde-mi vine mântuirea.
Mântuirea îmi vine de la Dumnezeul care a făcut Cerul și Pământul.
Cel care păstrează credința nu doarme.
Cel care veghează asupra lui Israel nu se odihnește și nu doarme.
Domnul este păstrătorul credinței. Domnul este umbra...
Nu !
Actele ?
- Mai bine merg să văd, să fiu sigur. - Da.
Mă rog Domnului să ne țină departe de toate relele !
El păstrează sufletul curat. Ascultă-mă, Israel !
Domnul mă păzește cînd plec și când vin.
A luat mașina de scris și a plecat într-o asemenea grabă
că nu s-a oprit să închidă ușa. Era larg deschisă.
A trecut un paznic de noapte.
Priviți ! Unelte.
Nimic !
- Era doar o pisică. - Da.
Pis-pis-pis !
A fost un hoț. A fugit când m-a auzit că vin.
Pis-pis !
Voi încuia ușa și voi raporta.
Au plecat. Au încuiat și ușa.
Mulțumesc Domnului că au plecat !
Mai bine ne-ar lua mai repede decât să continuăm agonia asta !
- Nu mai pot sta aici. - Este în regulă, Annele !
- Pericolul a trecut. - Cine spune că a trecut pericolul ?
Nu realizați că suntem într-un pericol mai mare ca niciodată ?
Vă rog, dle Dussel, păstrați-vă cumpătul !
Datorită prostănacului ăstuia neîndemânatic cineva știe acum că suntem aici.
- Cineva știe acum că ne ascundem aici. - A fost doar un hoț !
Crezi că hoțul va merge la poliția germană și le va spune:
"Am jefuit un loc într-o noapte și am auzit niște zgomote deasupra capului" ?
- Crezi că un hoț ar face așa ceva ? - Da, o va face.
- Ești nebun ! - Cred că hoțul va fi prins într-o zi.
Va face un târg cu cei de la Gestapo.
Le va spune celor de la Gestapo: "Dacă mă lăsați liber,
am să vă arăt unde se ascund niște evrei."
Asta cred eu !
- Are dreptate ! - Mamă, hai să ieșim de aici !
Nu mai putem sta aici. Te rog, hai să mergem !
Să mergeți ? Unde ?
Chiar, unde să mergem ?
Ne-am pierdut toată credința ?
Tot curajul ?
Acum câteva minute credeam că vin după noi, așa este ?
Credeam că este sfârșitul. Ei bine, nu este sfârșitul. Suntem în viață și în siguranță.
Slavă Ție, Doamne Dumnezeule, că în nemărginita Ta milostenie
Ți-ai plecat privirea asupra noastră și ne-ai cruțat !
- Amin ! - Amin !
Annele !
Cântecul ?
Ce zici de un cântec ?
"Hanukka, Hanukka,
Scumpă sărbătoare.
În jurul mesei stăm
Și bucuria-i mare.
Frumosul anotimp Este la soroc
Și-avem tot dreptul Să zicem "Noroc!"
Azi iar împreună
Orice va fi mâine,
Ascultă-ne cum Ne-arătăm bucuria
Cântând Hanukka Cu vocile pline.
Ascultă-ne cum Ne-arătăm bucuria
Cântând Hanukka Cu vocile pline."
Hanukka fericită !
"Sâmbătă, 1 ianuarie 1944.
A mai început un an, și ne găsește tot în ascunzișul nostru.
Stăm aici de un an, cinci luni și 25 de zile.
Cineva din familie ne-a părăsit.
Mouschi a fugit.
Toți suntem puțin triști.
Discuțiile din familia Van Daan sunt la fel de violente ca totdeauna.
Mama tot nu mă înțelege,
dar nici eu nu o mai înțeleg pe ea.
În mine s-a petrecut o mare schimbare.
Am citit undeva că fetele de vârsta mea nu simt dintr-o dată schimbarea din ele,
că simt deodată o liniște interioară
și încep să se gândească la miracolul care are loc în corpul lor.
Cred că ce mi se întâmplă mie este minunat.
Nu numai ceea ce poate fi văzut, dar tot ce are loc în interior.
De fiecare dată când se întâmplă, simt că posed un secret drag,
și aștept vremea când voi simți iar acel secret din mine."
Annele ! Peter !
O surpriză minunată. Dl Kraler și Miep sunt aici.
Vă mulțumim ! Nu trebuia să veniți.
Trebuia să păstrați măcar o zi doar pentru voi.
Nu spuneți asta ! Este așa de plăcut să îi vedem !
- Ce este asta ? - Dle Kraler !...
- Un an nou fericit, dle Dussel ! - Un an nou fericit !
- Cum te simți, Margot ? Te simți bine ? - Da, sunt bine.
Am îndopat-o cu tot felul de pilule,
așa că nu mai tușește și nu mai face zgomot.
Uite ce ne-a adus Miep ! O prăjitură !
- Prăjitură ! - Păi...
- O să aduc niște farfurii. - Mulțumim, Miepia !
Trebuie că ți-ai consumat rația de zahăr pentru câteva săptămâni.
Este minunată, așa-i ?
Sunt secole de când n-am mai văzut o prăjitură.
De când ai adus una anul trecut. Îți amintești ?
Pe ea scria: "Pace în 1943".
"Pace în 1944".
Pacea va veni cândva, doar știți asta.
Poftim, le-am adus !
Câți suntem aici ?
- Pentru mine nu, mulțumesc ! - Trebuie !
Te rugăm, Miep !
Bun. Deci suntem unu, doi, trei... Suntem șapte.
Opt. La fel ca de fiecare dată.
Pe Margot am lăsat-o deoparte. Am considerat că ea nu va mânca.
- Și de ce să nu mănânce ? - Nu cred că i-ar face rău.
Bine, bine ! Doar că nu voiam să înceapă iar să tușească.
Și, vă rog, ar trebui ca prăjitura să fie tăiată de dna Frank.
- Ce vrei să spui ? - Păi... Dna Frank împarte mai bine.
- Ce încerci să spui cu asta ? - Lasă ! Ne pierdem vremea.
Nu ! Nu împart mereu fiecăruia porții egale ?
- Nu fac așa ? - Lasă, Kerli !
Nu ! Vreau un răspuns ! Nu fac așa ?
Ba da. Toată lumea primește porții egale.
Doar dl Van Daan primește ceva mai mult.
- E o minciună ! Mereu taie egal. - Dle Van Daan, vă rog !
Vezi, Miep, ce face puțină prăjitură din noi ?
Ne ia mințile.
- Vă aparține, dnă Frank ! - Mulțumesc !
- Sigur nu doriți deloc ? - Foarte sigur.
- Miep ? - Nu, mulțumesc ! Serios !
- Taie prăjitura ! - Bine.
Mulțumesc, Peter !
Asta este a ta, Peter.
Poate că Mouschi se va întoarce acasă.
L-ai văzut pe aici ? Crezi că l-ai putea aduce ?
Mi-e teamă pentru el, e plecat de o săptămână, Peter.
Nu te mai gândi ! Cineva deja a pregătit o masă delicioasă din pisica aceea.
- Este delicioasă, Miep ! - Delicioasă !
Bun, acum trebuie să plec. Deseară merg la o petrecere.
Ce frumos !
Să-ți amintești cu ce s-a îmbrăcat fiecare,
ce ai mâncat, și orice ne-ai mai putea povesti mâine.
O să vă fac un raport complet. La revedere tuturor !
- La revedere ! - La revedere. Miep !
Așteaptă un minut ! Este ceva ce mi-ar plăcea să faci pentru mine.
Putti, unde mergi ?
Putti, ce vrei să faci ?
Putti !
Nu ! Să nu îndrăznești să iei haina aceea !
Care-i necazul ?
Tata spunea că vrea să vândă haina ei de blană.
E înnebunită după haina asta veche de blană.
E a mea, mă auzi ? Tata mi-a dat-o. Vreau haina !
Nu, nu ai niciun drept ! Ia-ți mâinile de pe ea !
Este posibil ca cineva să fie atât de nătărău
încât să-și facă griji pentru o haină de blană în vremurile astea ?
Nu e treaba ta de cârpaci !
- Și dacă mai spui ceva... - Peter !
A fost vorba doar de o...
mică discuție privind oportunitatea de a vinde această haină.
Așa cum v-a amintit adesea dna Van Daan,
are un fix pentru păstrarea ei, când lumea de afară are nevoie disperată de haine.
Vă rog să o vindeți pentru noi !
Ați putea primi un preț bun.
Fiindcă veni vorba, mi-ați putea lua ceva țigări ?
Nu contează de care sunt. Luați tot ce puteți.
Este foarte dificil să le procurăm, dle Van Daan.
Dar voi încerca. La revedere !
- La revedere ! - La revedere, Miep !
Dle Frank, pot să vă vorbesc ?
S-a întâmplat ceva, așa este, dle Kraler ? Ce s-a întâmplat ?
Dacă este ceva legat de prezența noastră aici, mai bine auzim toți.
- Copiii... - Imaginația lor e mai dură ca realitatea.
La magazie este un bărbat. Îl cheamă Karl. Îl știi.
Într-o zi a venit în birou. A închis ușa și m-a întrebat:
"Ce mai știți despre prietenul dvs, dl Frank ?"
I-am spus că există un zvon că ați fi în Elveția.
A zis că știe și el de zvon, dar el crede că eu aș cunoaște ceva mai mult.
Nu i-am dat prea mare atenție. Am încercat să uit asta.
Când deodată, ieri,
tocmai voiam să ieșim din magazie.
Am început să cobor spre birou.
M-am uitat înapoi.
Stătea pe loc, uitându-se la raftul cu dosare.
A zis: "Parcă îmi amintesc de o ușa undeva, aici, sus.
Nu era o ușă aici care ducea spre acoperiș ?"
Mi-a cerut să-i măresc salariul. 20 de guldeni pe saptămână în plus.
- Șantaj ! - 20 de guldeni ? Un șantaj foarte modest.
Ăsta este doar începutul.
Știți ce cred eu ?
Ăsta este hoțul care a fost acolo, jos, în noaptea aceea.
Așa a aflat că suntem aici.
Cum a rămas ? Ce i-ai spus ?
I-am zis că mă voi gândi la cererea lui.
Ce să fac ? Să-i măresc leafa ?
Să încerc să îl concediez ? Ce spuneți ?
- Nu știu. - Pe slava cerului, nu-l da afară.
Plătește-i cât a cerut. Păstrează-l acolo unde poți ține ochii pe el.
Înseamnă mult cât a cerut el ? Cât este salariul lui acum ?
Ar putea avea salariul ăsta într-o fabrică de război.
Dar aceasta nu este o fabrică de război. Nu știu dacă știe de voi sau nu.
Oferă-i jumătate. Vom afla imediat dacă este vorba de un șantaj sau nu.
Și dacă este, va trebui să-i plătim, nu ?
Oricât va cere, va trebui să plătim.
Lasă-ne pe noi să decidem asta când va veni timpul.
Poate totul este doar în imaginația mea.
Zilele astea ajungi ușor la un punct în care suspectezi pe oricine și orice.
Ce poate însemna că telefoanele sună într-o zi de sărbătoare ?
Este soția mea. I-am spus că trebuie să merg la birou, după niște hârtii,
și să mă sune aici când vine de la biserică.
- La revedere ! - La revedere !
Un an nou fericit !
- La revedere ! - La revedere, dle Kraler !
Deci o să-i ofer jumătate.
Vă mulțumim, dle Kraler !
Poți să-i mulțumești fiului tău pentru toate astea.
Lui și blestematei lui de pisici. În noaptea aceea. Acolo.
Vă spun, acum este doar o chestiune de timp.
Uneori îmi doresc să vină sfârșitul, oricare ar fi acela.
- Margot ! - Măcar atunci am ști cum stăm.
Ar trebui să-ți fie rușine de tine dacă vorbești în felul ăsta.
Gândește-te cât ești de norocoasă !
Gândește-te la miile care mor zi de zi în război !
- La oamenii din lagărele de concentrare ! - De ce ar fi mai bine așa ?
Cu ce este mai bine să te gândești la cei în suferință când tu însuți suferi ?
Asta-i o prostie !
Noi suntem tineri, Margot, Peter și eu.
Voi, vârstnicii, ați avut șansa voastră.
Uitați-vă la noi ! Dacă începem să gândim la toate ororile lumii, suntem pierduți.
Încercăm să avem idealuri
atunci când totul - idealuri, speranțe - totul este distrus.
Nu este vina noastră că pământul a ajuns în starea asta.
Noi nu eram prin preajmă când au început toate astea.
- Acum ascultă-mă ! - Deci nu încercați să ni le luați !
Vorbește de parcă noi am fi început războiul ăsta.
Am început noi războiul ?
Ai lăsat asta acolo.
Mulțumesc !
Sper că te simți bine acum.
Știi cum să vorbești cu ei. Eu, când sunt nervos, nu mai pot gândi.
Vorbesc prea mult.
Le rănesc oamenilor sentimentele.
Eu cred că ai dreptate.
Mulțumesc, Peter !
Când Dussel ăsta vorbește de Mouschi, că cineva l-ar fi mâncat,
tot ce imi vine în minte este că aș vrea să îl bat.
Asta obișnuiam să fac la școală,
dar dacă aici izbucnește o ceartă, mă ascund la mine în cameră.
Ești norocos, pentru că ai o cameră în care să mergi.
În camera mea stă tot timpul Înălțimea Sa.
Când sare cineva cu gura pe mine, trebuie să stau și să ascult.
Acum însă le-ai zis câteva !
Mă simt așa de furioasă !
Ei și-au format propriile opinii.
Despre orice.
Dar noi încă mai încercăm să ni le formăm.
Aici avem niște probleme pe care nimeni de vârsta noastră nu le-a mai avut.
Imediat ce crezi că ai rezolvat vreuna,
apare ceva de niciunde, și bang !...
trebuie să o iei de la capăt.
Cred că tatăl tău este de treabă.
Chiar este, Peter. Chiar este.
Este singurul care mi-a transmis sentimente care să aibă sens pentru mine.
Este amuzant, nu găsești ?
Stăm aici, împreună, de atâta timp,
dar este pentru prima dată când stăm, cu adevărat, de vorbă.
Ajută mult când poți sta de vorbă cu cineva, așa este ?
Te ajută să scapi de presiune.
Oricând dorești...
să scapi de presiune,
poți veni în camera mea.
Am acumulat îngrozitor de multă presiune.
Pentru mine nu este o problemă.
Chiar crezi asta ?
Doar așa am zis, nu ?
- Noapte bună ! - Noapte bună !
- Pot să intru ? - Nu, dle Dussel, încă nu sunt îmbrăcată.
Margot !
Spune-mi, sunt grozav de urâtă ?
- Termină cu prostiile ! - Nu, spune-mi !
Sigur că nu ești. Ai ochi frumoși,
ești foarte mobilă, și...
- Pot să intru ? - Intră, mamă !
Dl Dussel este nerăbdător să intre aici.
A ținut camera doar pentru el toată ziua.
Doar nu vrei să mergi iar să îl vezi pe Peter, nu ?
Asta intenționam.
Nu ți-e teamă că îl deranjezi ?
Mamă, am și eu intuiția mea.
Atunci îți mai pot cere ceva, Annie ?
Te rog nu trânti ușa când intri !
Parcă ai fi dna Van Daan.
Nu, nu vreau să-ți sugerez ceva greșit.
Vreau doar să nu te expui criticilor.
Îmi pare rău, mamă ! Merg în camera lui Peter.
N-am s-o las pe Petronella Van Daan să distrugă prietenia noastră.
Un moment, dle Dussel !
Pe vremea mea, băieții mergeau la fete.
Știți cât sunt de tineri. Camera lui Peter este singurul loc unde pot sta de vorbă.
De vorbă ?
Nu așa se numea când eram eu fată.
Îmi pare rău, Margot, dar tu ar trebui să fi cea care pleacă.
Mă simt vinovată față de tine.
De ce ?
Păi... de fiecare dată când merg la Peter,
adică în camera lui Peter, am sentimentul că te rănesc.
Știu că, dacă mi s-ar întâmpla mie, aș fi cumplit de invidioasă.
Sunt puțin invidioasă.
Dar nu pe tine sau pe Peter.
Mă simt...
Îmi pare rău că nu am pe cineva
cu care să discut despre sentimentele mele.
Margot, n-am vrut niciodată...
Ascultă, ai găsit un prieten, și aș vrea să te bucuri de asta.
Doar că simt în inimă că aș avea dreptul să-mi împărtășesc și eu sentimentele cuiva.
Dar sunt sigură că Peter, că acest băiat, nu ar putea fi niciodată acea persoană.
Poate nu este niciun motiv de invidie.
Poate că doar am luat locul pisicii sale.
M-ați putea lăsa să intru în camera mea ?
Doar un moment, dragă dle Dussel !
Acum plec...
să arunc mănușa.
Mulțumesc foarte mult !
Uitați-vă la ea !
M-am bucurat să am un fiu. Acum nu mai știu.
Doar un minut, draga mea !
Aș vrea să-i spun câteva cuvinte fiului meu. Te deranjează ?
Peter, nu vreau să stai treaz toată noaptea.
Ai nevoie de somn. Ești băiat mare.
Anne nu stă până târziu. La ora 21:00 fix este în pat.
- Nu-i așa, Anne ? - Da, mamă. Acum pot pleca ?
Fii atentă la clopotul ceasului, draga mea !
Spune și tu, nu sunt imposibili ?
Ne tratează de parcă am fi la creșă.
- Nu te necăji din cauza asta ! - Nu sunt necăjită.
Cred că nu pot fi învinovățiți.
Se gândesc cum erau ei când aveau vârsta noastră.
Nu-și dau seama cât de mult i-am depășit.
Eu deja știu ce vreau să mă fac. Tu nu ?
Aș vrea să fiu ziaristă, sau ceva similar.
Îmi place să scriu.
Tu ce ai vrea să te faci ?
Știu ce mi-ar plăcea acum.
Aș vrea să fiu în Anglia, să mă înrolez în Forțele Olandeze Libere de acolo.
Peter, n-ar trebui să încerci așa ceva !
- Nu ai reuși niciodată. - Ba aș reuși !
Doar câteva sute din cei care au încercat au reușit să o facă.
Știu, dar aș vrea să plec, și să mă întorc în forță.
Nu este pentru mine să stau degeaba aici.
Îți place de Margot, nu ?
Chiar de la început ți-a plăcut de ea.
Ți-a plăcut de ea mai mult decât de mine.
Nu știu.
Este în regulă.
Toți simt la fel.
Margot este așa de bună !...
Ea este dulce, strălucitoare, minunată. Eu nu sunt așa.
Nu spune așa ceva !
Nu, nu sunt. Știu asta.
Știu forte bine că nu sunt vreo frumusețe.
N-am fost și nu voi fi niciodată.
Nu sunt deloc de acord cu asta.
Eu cred că ești frumoasă.
Nu este adevărat.
Și... încă ceva.
Te-ai schimbat față de cum erai la început.
Chiar ?
Gândeam că ești deranjant de zgomotoasă.
Dar acum ce gândești, Peter ?
Cum m-am schimbat ?
Păi...
Acum ești mai tăcută.
Mă bucur că nu mă mai urăști.
Niciodată nu am spus așa ceva.
Pariez că, atunci când vom ieși de aici, nu te vei mai gândi la mine niciodată.
Asta-i o prostie !
Când te vei întoarce la prietenii tăi,
vei spune:
"Oare ce am văzut eu la această dră Mac-Mac ?"
- Nu prea am prieteni. - Peter, bineînțeles că ai.
Toată lumea are prieteni.
Eu nu. Și nici nu îmi doresc vreunul.
M-am simțit mereu bine și fără ei.
Asta înseamnă că te poți simți bine și fără mine ?
Eu mă consider prietena ta.
Nu.
Dacă toți ar fi fost ca tine,
ar fi ceva diferit.
Peter...
Ai sărutat vreodată o fată ?
Da.
Doar o dată.
Era frumoasă ?
Fata pe care ai sărutat-o.
Nu știu. Eram legat la ochi.
A fost la o petrecere. Unul din jocurile acelea cu pupături.
Cred că așa ceva nu se ia în considerare, nu ?
Nu se ia.
Eu am fost sărutată de două ori.
Odată, un bărbat pe care nu-l mai văzusem vreodată, m-a sărutat pe obraz,
apoi m-a ridicat de pe gheață.
Plângeam.
Altă dată, un prieten al tatălui meu care mi-a sărutat mâna.
Cred că nici acestea nu contează, nu ?
Aș zice că nu.
Mai sunt sigură că
Margot n-ar săruta pe cineva înainte de logodnă.
Mai sunt sigură și că mama n-a atins vreun bărbat înaintea tatălui meu.
Dar nu știu...
Acum lucrurile sunt atât de diferite...
Tu ce crezi ?
Crezi că o fată nu trebuie să sărute pe cineva
cu excepția logodnicului, sau ceva asemănător ?
Este greu de spus ce este de făcut
când întreaga lume se prăbușește în jurul tău,
și te gândești
că nu știi ce se va întâmpla mâine.
Dar tu ce crezi ?
Păi...
Eu cred că depinde de fată.
Pentru unele, oricare ar fi motivul, este greșit.
Dar pentru altele,
nu ar fi neapărat o greșeală.
Mereu am gândit că,
atunci când doi oameni...
Cred că acum ar trebui să plec.
Ai dreptate.
Noapte bună !
- Nu-i vei lăsa să te oprească să mai vii ? - Nu.
O să-mi aduc și jurnalul.
Sunt atâtea lucruri despre care vreau să vorbesc cu tine...
Multe sunt despre tine.
Ce fel de lucruri ?
Păi...
N-aș vrea să le vezi pe unele dintre ele.
Cândva gândeam că ești un nimic.
La fel cum gândeai și tu despre mine.
Și acum te-ai răzgândit,
la fel cum mi-am schimbat și eu părerea despre tine ?
Ei bine, ai să vezi !
Noapte bună, Annele !
- Noapte bună, Îngeraș ! - Noapte bună !
"Este emoționant ce se întâmplă afară.
Febra debarcării crește de la o zi la alta,
iar oamenii nu mai discută decât despre speranța eliberării.
Mai bine s-ar întâmpla mai curând.
Noi, aici, avem parte de vești proaste.
Oamenii de la care lua Miep tichetele noastre pentru rații au fost arestați.
Dl Krales este în spital.
Se pare că ar avea ulcer.
Mi-e teamă că noi suntem ulcerul lui.
Miep are grijă și de afacere, și de noi.
Cât suntem de norocoși,
dacă ne gândim la ce se întâmplă afară."
"Simt că vine primăvara.
O simt în tot trupul și sufletul meu.
Sunt groaznic de confuză.
Tânjesc, tânjesc după orice."
Otto ! Otto ! Repede ! Ne fură mâncarea !
- Edith ! Edith ! - Dle Van Daan, lăsați-mă să văd !
- Dle Van Daan, veniți !... - Lăsați-mă !
- Ce s-a întâmplat ? - Dl Van Daan...
Priviți ! Pâinea !
Hoț mizerabil ! De nimic nu ești bun.
Lăsați-l în pace, dle Dussel ! Peter, ajută-mă !
Lăsați-l în pace !
Putti, ce este asta ?
A furat pâinea.
Tu erai ! Și noi tot timpul am crezut că erau șobolani.
Dle Van Daan, cum ați putut face așa ceva ?
- Mi-e foame. - Tuturor ne este foame.
I-am văzut pe copii devenind tot mai slabi.
Și pe fiul tău l-am auzit spunând, în somn, că îi este foame.
Iar tu vii jos, noaptea, și furi pâinea pe care trebuia să le-o dăm lor, copiilor.
Are nevoie de mai multă mâncare decât noi.
Are nevoie de mai mult. Este un bărbat masiv.
Iar tu !...
Tu ești mai rea decât el ! Ești mamă,
și îl sacrifici pe fiul tău pentru acest om, acest... acest...
Edith !
Să nu crezi că nu te-am văzut.
Mereu i-ai dat bucățile cele mai bune. Te-am urmărit !
Zi de zi, dar mi-am ținut gura. Însă acum nu mai pot !...
Nu și după așa ceva !
Acum vreau să plece ! Vreau să plece de aici !
Edith !
Să plec de aici ?
- Cum adică ? - Așa ! Ia-ți lucrurile și du-te !
Vorbești la nervi. Nu-ți dai seama ce spui.
- Exact ce am spus ! - Doi ani lungi am trăit aici, împreună.
Fiecare trebuie să respecte drepturile celorlalți.
Trebuie să ne obișnuim să trăim în pace. Vrem să ne debarasăm de toate astea ?
Dle Van Daan !
Știu că așa ceva nu se va mai întâmpla niciodată. Așa este ?
- Nu, nu. - Dacă a furat o dată, va fura iar.
Vreau să plecați ! Acum !
Mamă !
Doar n-o să-l dai pe Peter afară ? Peter nu a făcut nimic.
Nu m-am referit la Pater. Peter poate rămâne.
Va trebui să plec și eu, dacă pleacă el. Este tatăl meu.
Acel om nu ți-e tată.
Nu știe ce înseamnă să fie tată.
Nu m-aș simți bine. N-aș putea rămâne.
Atunci fă cum vrei !
Peter ! Nu !
Dnă Frank, vreți să ne aruncați în stradă ?
Vă puteți găsi alt ascunziș.
Unde l-am putea găsi ? Într-un beci ? Într-un closet ?
Dle Frank !
I-ați spus lui Putti
că nu veți uita vreodată ce a făcut pentru voi când ați venit în Olanda.
Spuneați că niciodată nu vă veți putea revanșa față de el.
Dacă soțul meu a avut vreo obligație față de voi, a plătit cu vârf și îndesat.
Edith, nu te recunosc ! Nu te-am mai văzut niciodată așa.
Trebuia să vorbesc cu mult timp în urmă.
Nu poți fi drăguț cu astfel de oameni.
Am fi fost îndestulați dacă n-ați fi venit și dvs aici.
Nu, nu, dnă Van Daan ! Vă rog !
Nu avem nevoie de naziști ca să ne distrugem.
Ne distrugem singuri.
Mamă, te rog, nu-i alunga de aici !
- S-a luminat de ziuă. - Vor fi capturați.
- "Cartierul General..." - Nu vor pleca acum.
- Vor rămâne până le găsește Miep un loc. - Dnă Frank, dle Frank, Margot !
Nu, nu !
Nu am ajuns atât de jos încât să ne luptăm între noi pentru mâncare.
Ăsta-i pentru Anne. Pentru dna Van Daan. Pentru dl Van Daan.
Vedeți ce face ?
"Rămân în așteptare, să vă pot aduce vești proaspete despre debarcare."
- Ați auzit ? - "Repet pentru cei ce nu au ascultat.
Debarcarea a început în dimineața asta pe coastele Normandiei."
- A început ! Ascultați ! - "Ziua "Z" a sosit !
În timpul nopții și în primele ore ale dimineții,
- ... o imensă Armada..." - Ascultați !
- "... mii și mii de nave..." - Pentru Peter. Pentru mine.
- L-ai păstrat pe cel mare pentru tine. - Nu.
Ba da. Mereu cel mai mare.
- Uitați-vă cât este de mare ăsta ! - Este al meu.
- Și uitați-vă la ăsta ! - Este al dlui Van Daan.
- Bun, și uitați-vă... - Terminați ! Terminați !
- Terminați cu număratul cartofilor ! - Sunt Miep ! Lăsați-mă să intru !
Aceștia sunt pentru dl și dna Frank.
Dle Dussel, vă rog, n-o lăsați să vadă așa ceva !
- Bun, și ăsta este... - Dnă Frank...
A început debarcarea !
Cele mai minunate vești ! A început debarcarea !
"Rapoartele preliminare care au ajuns aici..."
Ați auzit ? Au debarcat !
Pe coasta Franței, în Normandia !
- Britanicii, americanii... - Toți !
Olandezi, francezi, polonezi, norvegieni... Toți !
- I-au zis "Ziua "Z"" - Ziua "Z" !
În sfârșit !
- Sunt eu, Kraler ! - Nu poate fi dl Kraler.
Dar este dl Kraler !
Ați auzit ?
Nu-i minunat ?
Când sora mi-a spus veștile,
Mi-am zis: "Într-un singur loc aș vrea să fiu - cu prietenii mei."
"În numele regelui deschideți poarta!
Aliații noștri au debarcat pe țărm.
Lupta-vom, și iar Câștiga-ne-vom Țara
Și liber va fi orice om.
În numele regelui deschideți poarta!
Aliații noștri au debarcat pe țărm.
Lupta-vom
Și iar câștiga-ne-vom Țara
Și liber va fi orice om.
Și liber va fi orice om."
Repede ! Înainte să vină muncitorii ! Voi urca mai târziu.
- La revedere, dragi prieteni ! - La revedere, dle Kraler !
Mulțumim, Miep !
Putti, ce este ? Ce s-a întâmplat ?
Mi-e atât de rușine !...
În numele Cerului !...
Putti, nu !
Dle Van Daan, n-ați auzit ?
Vom fi eliberați.
Este vremea să sărbătorim.
Să furi pâinea copiilor !...
Toți am făcut lucruri de care ne este rușine.
Uitați-vă cum m-am purtat cu mama ! M-am purtat îngrozitor cu ea.
- Nu, Annele, nu ! - Ba da, mamă, am fost îngrozitoare.
Nu așa cum am fost eu.
Nimeni nu este la fel de rău ca mine.
"Vedete torpiloare se alătură navelor de război britanice,
și mii de avioane aliate plonjează într-un bombardament cutremurător."
Oprește-te !
Să ne bucurăm !
Edith !
Când mă gândesc ce lucruri cumplite am spus...
Nu, nu. Ai avut dreptate.
Nu trebuia să vă vorbesc în felul ăsta tocmai vouă,
prietenii și invitații noștri !
Terminați ! Stricați toată bucuria debarcării.
"Dumnezeule Atotputernic,
Fiii noștri,
mândria națiunii,
ziua asta a însemnat un efort uriaș..."
"Ridicați-vă inimile !
Din adâncurile disperării...
și ale sacrificiului...
vom reînvia gloria umanității !"
"Zilele acestea toți avem o stare de spirit mult mai bună.
Primim, în continuare, vești excelente despre invazie.
Iar partea cea mai bună este că simt că vin prietenii.
A vorbit și iubita noastră regină.
A folosit cuvinte precum "curând",
"când voi reveni" și "eliberare rapidă".
Cine știe ?
La toamnă poate mă întorc la școală.
Miercuri, 2 iulie 1944."
"Contraatacuri tăioase ale diviziilor inamice de tancuri..."
"Se pare că invazia a fost blocată temporar.
Dl Kraler s-a întors în spital.
Trebuie să facă o operație.
Se pare că "Ziua Z" a fost prea mult pentru el."
Mulțumesc !
"Glumim pe seama noastră.
Miep ne-a spus că magazionerul nu știe nimic,
și noi i-am plătit toți banii ceruți de el.
Dragul nostru băcan este pe drum spre un lagăr de concentrare.
A fost ridicat astăzi pentru că a ascuns doi evrei la el în casă."
Nu este prea mult.
Băcanul nostru de vegetale, dl Hauk, a fost arestat.
Iar cealaltă știre este că...
Gestapo a găsit mașina noastră de scris, cea care a fost furată.
- Nu ! - Aha !
Vor reface traseul ei, pas cu pas, până ne vor prinde.
Aveți grijă...
"Toți sunt dărâmați.
Nici chiar tata nu reușește să le ridice moralul.
Adesea și eu am fost deprimată,
dar niciodată nu am disperat.
Pot scrie despre orice,
dar - și aici este marea întrebare -
voi fi eu capabilă vreodată să scriu bine ?
Vreau prea multe.
Aș vrea să trăiesc chiar și după moartea mea."
Iar începe !
Dle Frank, auziți ?
Da, aud.
Asta este a treia oară.
A treia oară, în succesiune rapidă.
Este un semnal.
Vă spun, este Miep care încearcă să ia legătura cu noi.
Dintr-un motiv oarecare nu poate veni la noi,
și încearcă să ne avertizeze cumva.
Vă rog, dle Dussel ! Vă rog !
Vă răciți gura degeaba.
Ceva s-a întâmplat, dle Frank.
Sunt deja trei zile de când Miep nu a mai trecut să ne vadă.
Iar astăzi niciun om nu a venit la muncă.
N-a fost niciun sunet în clădire.
Poate că este duminică.
Poate că am pierdut șirul zilelor.
Tu de colo, cea cu jurnalul ! Ce zi este astăzi ?
N-am pierdut șirul zilelor.
Știu exact ce zi este.
Este vineri, 4 august.
Este vineri, și niciun om la muncă.
Vă spun, dl Kraler este mort.
Este singura explicație.
E mort, și au sigilat clădirea,
și asta încearcă Miep să ne spună.
Ea nu ne-ar telefona niciodată, dle Dussel.
Vă rog, dle Frank, răspundeți la telefon !
- Nu ! - Doar ridicați și ascultați, nu vorbiți.
Doar ascultați, să vedeți dacă este Miep.
Pentru Dumnezeu, răspundeți la telefon !
V-am mai spus: Nu !
Nu voi face nimic care ar putea lăsa să se afle că suntem în această clădire.
Dl Frank are dreptate.
Nu este nevoie să ne spuneți de care parte sunteți.
Dacă vom aștepta aici, în liniște și răbdători, cred că ajutorul va sosi.
Dle Dussel !...
- Nu, nu ! - Dle Dussel !
Prea târziu !
Deci trebuie doar să așteptăm... până vom muri.
Eu nu mai pot sta. Mă omor cu mâna mea !
Pentru Dumnezeu, terminați !
Cred că ați fi fost încântați dacă o făceam. Voi vreți să mor.
Cu ce am greșit de ne aflăm aici ?
Puteam fi în siguranță, în America sau în Elveția.
Dar nu și nu ! Nu ai vrut să plecăm când am vrut eu.
Nu te puteai lipsi de lucrurile tale prețioase.
- De bunurile tale. - Asta așa este.
Condamnați-mă pe mine. Este greșeala mea.
Pălăriile tale, pantofii tăi, vesela ta !
Toate le-am avut pentru confortul tău.
Confortul meu ! N-am avut niciodată nimic. Deși mi-aș fi dorit.
Totul a fost pentru plăcerea ta !
Privește, Peter ! Privește cerul !
Nu sunt norii minunați ?
O zi absolut minunată !
Știi ce fac eu
când simt că nu mai pot sta niciun un minut închisă ?
Îmi imaginez că sunt afară.
Mă gândesc că sunt la plimbare în parcul în care obișnuiam să merg cu tata,
unde brândușe, violete și alte flori creșteau de-a lungul aleilor.
Știi...
Știi care este cea mai frumoasă parte când îți imaginezi că ești afară ?
Poți avea parte de tot ce îți face plăcere.
Poți avea trandafiri, violete și lalele, toate florile într-un singur anotimp.
Nu este ceva minunat ?
Când eram afară, obișnuiam să cred că mi se cuvine.
Acum, aici, pur și simplu am înnebunit după natură.
Eu pur și simplu am înnebunit.
Cred că, dacă nu se întâmplă ceva cât mai curând,
dacă nu vom ieși de aici,
nu voi mai rezista prea mult.
Mi-aș fi dorit să fii religios, Peter.
Nu, mulțumesc !
Nu e pentru mine.
Nu vreau să zic că ar trebui să fii habotnic,
sau să crezi în rai, iad, purgatoriu și toate celelalte.
Vreau să zic doar că ar trebui să ai o religie.
Nu contează care dintre ele.
Doar să crezi în ceva.
Când mă gândesc la tot ce este afară,
la pomi, la flori,
la pescărușii aceia,
când mă gândesc la dragul de tine, Peter,
și la bunătatea oamenilor pe care îi cunosc,
dl Kraler, Miep, băcanul de vegetale,
la toți cei care și-au riscat viețile pentru noi zi de zi,
când mă gândesc la toate aceste lucruri frumoase, nu îmi mai este teamă de nimic.
Îl găsesc în mine...
pe Dumnezeu, și...
- Asta este !... - Toate bune, dar...
Când încep să mă gândesc,
ei bine, devin rău.
Uită-te la noi !
Stăm ascunși aici de doi ani.
Imposibil să ne mișcăm. Ca și cum am fi prinși.
Așteptându-i pe ei, să vină și să ne ia.
Nu suntem singurii oameni care au avut de suferit.
Mereu au fost oameni care au avut de suferit.
Odată o rasă, altă dată alta, iar acum...
Asta nu mă face să mă simt cumva mai bine.
Știu, este cumplit, să încerci să ai credință
când oamenii fac așa lucruri cumplite,
dar știi ce gândesc eu câteodată ?
Cred că, poate, lumea trece printr-o fază,
așa cum am trecut eu cu mama.
Faza asta va trece.
Poate nu într-o sută de ani,
dar se va întâmpla cândva.
Încă mai cred
în ciuda tuturor,
că oamenii sunt, de fapt, buni la inimă.
Vreau să văd ceva acum,
nu peste o mie de ani.
Dar, Peter,
dacă ai privi la toate ca la o parte a unui model mai mare,
am fi doar un minut dintr-o viață.
Ascultă cum ne adresăm unul altuia, ca un cuplu de vârstnici stupizi.
Uită-te la cer !
Nu-i așa că este minunat ?
Într-o zi, când vom ajunge iar afară,
voi merge la spre el.
În ultimii doi ani am trăit cu frica.
Acum putem trăi cu speranța.
"Astfel, se pare, șederea noastră aici a luat sfârșit.
Ne-au acordat doar un minut ca să ne luăm lucrurile.
Putem lua, fiecare, un singur bagaj,
și câte haine putem duce pe noi.
Nimic altceva.
Așa că... Dragă ... Jurnalule,
asta înseamnă că trebuie să te las.
La revedere, deocamdată !
P.S. Vă rog ! Vă rog, oricine ați fi,
dacă veți găsi acest jurnal,
vă rog să îl păstrați în siguranță, pentru mine,
fiindcă într-o bună zi sper că..."
Atât !
Plecasem la țară să caut de mâncare.
Când m-am întors, poliția era deja în clădire.
Ne-am dat silința ca să aflăm cum de au știut.
A fost hoțul, el le-a spus.
Îl știm pe hoț.
Mi se pare straniu acum,
dar toți eram plini de speranță în lagărul din Olanda unde ne-au dus prima dată.
Veștile despre război erau bune.
Britanicii și americanii făceau curat prin Franța.
Eram siguri că vor ajunge la timp.
Dar...
În septembrie am fost îmbarcați cu destinația Polonia.
Bărbații către un lagăr, femeile către altul.
De acolo... au fost trimise spre Belsen.
Eu am rămas la Auschwitz.
În ianuarie am fost eliberați, cei câțiva care mai rămăsesem.
Dar războiul încă nu se terminase.
Ne-a luat mult timp să ajungem acasă.
De fiecare dată când trenul oprea,
coboram toți, într-o stație sau într-o gară de schimb,
și mergeam de la un grup la altul.
"Unde ați fost ?"
"Ați fost la Belsen ?"
"La Buchenwald ?"
"La Mauthausen ? Unde ?"
"E posibil să-mi fi cunoscut soția ?"
"Mi-ați văzut cumva soțul, fiul
... fiica ?"
Așa am aflat despre moartea soției mele,
a lui Margot, a familiei Van Daan,
a lui Peter, a lui Dussel.
Dar...
nimic despre Anne.
Încă mai speram !
Ieri am fost la Rotterdam.
Acolo am întâlnit o femeie.
A fost în Belsen... Cu Anne.
Acum știu.
"În ciuda tuturor
eu încă mai cred că oamenii sunt cu adevărat buni la inimă."
Inima mea și-a bătut joc de mine !
Traducerea și adaptarea: Mihai Dumitrașcu - Klaxxy
resincronizare CODYBOSS1969